Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Dalo se očekávat, že nová nahrávka brooklynských „Goldenmasks“ bude ještě více experimentální a alternativní, než cokoliv před tím, ale skutečnost zdaleka přeskočila má očekávání. IMPERIAL TRIUMPHANT nikdy nebyli kapelou, kterou by šlo nějak jednoduše zařadit. Současná deska je ale žánrově tak košatá, že je velmi obtížné hledat jakékoliv srovnání, ačkoliv ve své podstatě navazuje na cestu, kterou naznačila před dvěma lety „Vile Luxury“.
Už při první skladbě si všimnete, že bicí souprava silně nasákla jazzovostí a progrockem, kytary téměř vůbec netlačí, basa si libuje v ekvilibristickém bublání, ačkoliv její zvuk je vzhledem k progově zaměřeným linkám zkreslen značně špinavě, a pak tu stále zůstává extrémně metalová vokální kreace, která vzhledem k instrumentálnímu podmazu působí téměř nepatřičně. Na první poslech se u toho budete kroutit, jak šíleně protikladů vám útočí na smysly. Obhájci čistoty metalových žánrů by se k „Alphaville“ vůbec neměli přibližovat, jinak jim hrozí duševní újma. Mám pokračovat? No dobře, já vás varoval.
Občas mám pocit, že kdybych si odmyslel zpěv, některé disharmonické postupy a z povrchu odfouknul ten sirný prach, tak objevím math-rockovou partičku, která se baví kytarovými a rytmickými zběsilostmi. Velmi často jsem si vzpomněl na své miláčky EPHEL DUATH, kteří s black metalem zacházeli stejně neurvalým a možná i nepříčetným způsobem.
Najdete tu propastné rozdíly už jen v počácích skladeb, kdy jednu jsou IMPERIAL TRIUMPHANT schopni začínat disharmonickou sekačkou, co nemá ani pořádné zkreslení, a další pak líně se převalující trubkou, posazenou nad klavírní kavárenskou improvizaci s feelem třicátých let. Hodně se tu daří měnit barvy kytar, od zvuků, které evokují skoro theremin, přes chvějivé disharmonické riffy až po hodně znepokojivé kytarové drbačky, ve kterých poznáte blackmetalové kořeny ansámblu. Pozornost se vyplatí věnovat i bicí soupravě, jež se vyznačuje opravdu nezvyklou hravostí. A to jak zvukovou, tak v tom, jak zábavně láme různá blackmetalová, progrocková a další klišé.
Bonusem jsou dva covery, které ukazují dvě současné tváře IMPERIAL TRIUMPHANT. Ta první je metalově ortodoxní a i když taví „Experiment“ od VOIVOD ve svém hudebním kotli místy k nepoznání, tak si zachovává určitou příčetnost. Druhý si bere už tak celkem šílenou skladbu „Happy Home“ od THE RESIDENTS a mrzačí ji téměř patttonovským způsobem. Výsledek zní jako bonus track z fantômasáckého majstrštyku „Director's Cut“.
IMPERIAL TRIUMPHANT se ještě více žánrově rozkročili a řádně si zavdali z poháru šílenství. Z výsledku se občas točí hlava. Najdete tu skvělá místa, která na sebe vzájemně útočí a působí velmi protikladně. Jsou tu i melodicky velmi vděčná zákoutí, která mě nepřestanou bavit. Je to jak halucinogenní kocovina, jíž dokážete plně vnímat za střízliva. Rozhodně jedna z nejoriginálnějších metalových desek v roce 2020.
1. Rotted Futures
2. Excelsior
3. City Swine
4. Atomic Age
5. Transmission to Mercury
6. Alphaville
7. The Greater Good
8. Experiment (Voivod cover)
9. Happy Home (The Residents cover)
Diskografie
Alphaville (2020) Vile Luxury (2018) Abyssal Gods (2015) Abominamentvm (2012)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2020 Vydavatel: Century Media Records Stopáž: 59:19
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.